"Manderlay" Fortalt i otte kapitler
Kapitel et, i hvilket vi finder Manderlay og møder folkene der
Det var i året 1933.
Grace og hendes far rejste sydpå med deres hær af gangstere.
De forlod Dogville for at vende hjem til Denver, -
- men måtte sande, at musene havde spillet gevaldigt på bordet.
Nye magthavere havde overtaget deres territorium.
Tilbagetrækningen var ikke køn.
Den førte dem gennem Alabama i deres higen efter nye jagtmarker.
De vil ikke stå ved det. Men det passer.
Inderst inde har alle kvinder de fantasier.
Om det så er haremsfantasier -
- eller at blive jagtet gennem urskoven af indfødte med fakler.
Så kan de fable nok så længe om civilisation og demokrati.
Det er ved gud ikke sexet.
Grace og hendes far var igen på kant med hinanden, -
- allerede da de forlod Dogville.
Grace havde ladet alt gå ind ad det ene øre og ud af det andet, -
- men var alligevel ganske træt af sin utåleligt indbildske far, -
- som stadig troede, at kvinder kunne pacificeres med blomster.
Du ville ikke vove at sige den slags, hvis mor stadig levede.
Det kan du have ret i, min pige.
Vi kører nu.
Miss, må jeg tale med Dem? Må jeg tale med Dem?
- Ja? - De vil piske ham.
Det tænkte jeg nok. Men han har ikke stjålet noget.
De stillede selv Mams vin ind i hans hytte, -
- så de kan piske ham. Det står i loven.
Én flaske, så får man pisk. Det er Mams Lov.
Hvad taler du om? Hvem vil de piske?
- Timothy. - Hvorfor?
Sådan gør man jo med slaver.
Slaver?
De har vel hørt om slaver?
Det er vi her på Manderlay. Dette gudsforladte sted.
Det var her, jeg slap ud.
Når det trækker op til pisk, fjerner de en del af hegnet.
Det er en sag for de lokale, Grace. Vi skal ikke blande os.
- Bare fordi det er en lokal sag? - Det er ikke vores ansvar.
Var det måske ikke os, der sejlede negerne til Amerika?
Vi har gjort dem fortræd. Vores mishandling har formet dem.
Slip ham fri.
Stands.
Nej, den går ikke. Slaveriet blev ophævet for 70 år siden.
Hvis De ikke vil overholde loven, må vi tvinge Dem til det.
Mam! Hjælp mig med at få hende ind.
Vand til Mam. Skynd dig, Rose.
Spar mig for det hykleri, din dumme, gamle slave.
Gå med dig. Lad os være i fred.
De skal ikke regne med at få nogen medlidenhed fra mig.
Hør nu her.
Jeg er meget gammel...
...og ligger desværre på mit dødsleje.
Jeg vil bede Dem om en tjeneste.
Hvis det indebærer at udnytte de folk som slaver, -
- må jeg sige nej.
- Dødsleje eller ej. - Slaveriet er forbi. Jeg forstår.
Det måtte jo komme en dag...
Godt så.
Jeg siger sikkert nej, men De kan da prøve at spørge.
Der ligger en bog.
Under madrassen.
Jeg vil bede Dem om at tage den ud...
...og brænde den for mig.
- Det vil være det bedste for alle. - Det er Deres mening.
Men jeg mener, at alt skal frem i lyset, uanset hvad.
Jeg beder Dem... kvinde til kvinde.
Kvinde til kvinde... Det betyder ikke noget for mig.
Jeg ønsker ikke at hjælpe Dem med at slette fortidens synder.
Nu må jeg gå.
Min fars mænd har låst porten op, så folk frit kan komme og gå.
Sig til alle på plantagen, at de fra nu af har samme frihed -
- som alle andre borgere i dette land.
Forfatningen kan læses i enhver retsbygning.
Og et lille vink, -
- til når I lægger sag an mod familien.
Vigtigt bevismateriale er gemt i netop dette værelse.
Hun er død.
Den gamle satan.
Undskyld. Det mente jeg ikke.
Hvis nogen fortjener en undskyldning, er det ikke mig.
Jeg er bange.
Der er ikke noget at være bange for. Vi har beslaglagt alle deres våben.
Nej...
Jeg er bange for, hvad der nu vil ske.
Jeg frygter, at vi ikke er klar...
...til et nyt liv.
På Manderlay spiste vi slaver aftensmad klokken syv.
Hvornår spiser man aftensmad, når man er fri?
Vi ved ikke den slags.
Frie mænd spiser, når de er sultne.
Det gør frie kvinder såmænd også.
På den tid og i den situation -
- kunne Graces ord i soveværelset, om frie borgeres spisetider, -
- virke en tand for kække.
Men tro ikke, der i disse ord lå nogen foragt -
- for alle de sultende i Amerika.
Grace gik tilbage til gangsterne, -
- der havde afvæbnet plantagens tidligere magthavere.
De fandt nu ikke meget.
Et haglgevær og en gammel legetøjspistol.
Så kan vi godt køre.
- Nej, lad os vente et øjeblik. - Hvad vil du vente på?
På at de kommer og takker dig? Eller at de brænder stedet ned -
- og danser stammedans på ruinerne i faklernes skær?
Du er en hykler. Det har du altid været.
Det var os, der fik dem hertil og mishandlede dem.
Jeg må indrømme, at jeg ikke indgår aftaler med upålidelige japsere.
Men en hykler?
- Hvorfor kommer de ikke ud? - Det sagde du også sidst.
- Sidst? - Dengang, da du var seks.
Du var så ked af, at din elskede pipfugl var lukket inde i et bur.
Du insisterede på at lukke den ud.
Det var en stolt lille fugl.
Pipfuglen fik ikke meget ud af sin frihed.
Vi fandt den den følgende morgen under dit vindue. Den frøs ihjel.
Den var jo tam. Den havde ikke en chance i naturen.
Hvad tror du, de negre er?
I hvor mange generationer har de familier boet bag hegnet der?
De fleste af dem er nok bare blevet i deres job på kontrakt og det hele.
Nu tjener de et par dollar på det, men dem drikker de op, -
- og så låner de måske lidt fra deres arbejdsgiver, -
- som har åbnet en lille butik med farvestrålende varer til dem.
De kan aldrig betale lånene ud, så de er stadig bundet til stedet.
Det var en nobel handling, min pige, -
- men til syvende og sidst har du kun gjort det hele værre.
Ligesom dengang med din pipfugl.
Så det eneste, vi kan gøre nu...
...er at håbe på, at der ikke kommer frost.
Det, du sagde om kontrakter og lån, er noget svindel.
Jeg har selv læst, -
- at alle frigivne slaver får et muldyr og et stykke land, -
- så de kan skabe et nyt liv.
Ja, men når det kom til stykket, ville ejeren af muldyret og jorden -
- beholde det hele, så det blev ikke til noget.
Det vil tage dem et stykke tid at samle beviser mod plantagen -
- og trække familien for retten.
For retten?
Nogle gange virker du endnu mere verdensfjern end din kære mor.
Nej, jeg har minsandten undervurderet dem.
Der er i det mindste én, der tørster efter friheden.
Han vil ud, og det skal gå stærkt.
Ja, han stikker af. Det er jo bedstefar.
- Undskyld... - Ikke den store værdighed.
- Skræmt fra vid og sans. - Må jeg tale med den unge frøken?
Ja.
- Jeg vil ikke forstyrre... - Det gør du.
Nej, på ingen måde. Det er en svær dag for alle.
Jeg tror bare, at vi virkede utaknemmelige.
Vi vil gerne takke Dem ordentligt for det, De har gjort.
Det tager kun et øjeblik.
- Naturligvis. - Ti minutter. Så kører jeg.
Ikke et sekund til.
Grace blev ført forbi slavernes usle indkvartering, -
- deres utætte hytter.
Hendes gerning udgjorde en klar berigelse af folkenes liv.
Ingen tvivl om det.
Eller?
Faktisk kunne Grace ikke få øje på den glæde, hun havde håbet på, -
- og som ville sige hende, at de ikke ville lide pipfuglens skæbne.
De var mennesker, som var blevet gjort fortræd, tænkte Grace, -
- da hendes tankestrøm blev afbrudt af en eksotisk accent.
Da vi var slaver...
...skulle vi ikke sige tak for mad...
...eller for det vand, vi drak, og den luft, vi indåndede.
Der er ingen, der skal sige tak, men...
Men hvad?
Er der noget, vi bør være taknemmelige for?
Jeg mente ikke "men". Jeg mente "og"...
Man skal ikke være taknemmelig for sin naturlige frihed.
Jeg skal være den første til at undskylde for alt, -
- hvad I og jeres folk er blevet udsat for.
Porten skulle have været låst op for 70 år siden.
Først for 70 år siden?
Før den tid var den selvfølgelig helt berettiget?
Nej.
Nej, du misforstår mig.
- Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige. - De behøver ikke sige noget.
Vi har hørt om Deres slags.
En fin dame, som bruger sin fritid på at redde stakkels negre.
Jeg vil i hvert fald sige tak.
Frøkenen har brugt sin tid på at hjælpe os.
Den tid kunne hun have brugt på alt muligt andet.
For det var kun retfærdigt, at Gud gjorde nogle af os til slaver...
...og ikke andre.
Negeren er skændig af natur.
Jeg ved godt, det ikke er en populær holdning.
Og jeg siger det ikke på grund af Burt.
Nej, Victorias holdning var ikke kun baseret på hendes mand, -
- selv om han vejede tungt i vægtskålen.
Burt var et udueligt fæ, som Victoria desværre forgæves -
- havde forsøgt at forbedre ved at slå ham så ofte som muligt, -
- selv om han ofte truede med at kaste sig i Manderlays brønd.
Grace så på Wilhelm, den gamle husslave, og forstod det nu:
Han havde ikke ført hende til dem for at takke hende.
Han ville bare have, at hun skulle se dem.
Den ynkværdige flok, som han med rette frygtede -
- ikke kunne klare sig udenfor.
Det levende bevis på undertrykkelsens knusende effekt.
Hør her. Nu er det hele skrevet ned.
Vi skulle have ordlyden godkendt, da det jo er juridisk bindende.
Værsgo, Bingo.
- Hvad er det for nogle papirer? - Det er kontrakterne.
Familien har været så betænksomme at tilbyde alle som én ansættelse.
Grace var ikke advokat og i stand til at vurdere kontrakten juridisk.
Men hun frygtede, at enhver dommer på egnen ville finde den retfærdig.
Grace følte, at hvor der stod "ansat", -
- kunne de lige så vel have kaldt dem for slaver.
Kun en person, som ikke kendte til liberalisme, ville skrive under.
Eller en person, som ikke havde noget valg.
Nå, jeg går ud fra, at I alle sammen mangler penge.
- Mark? - Penge?
Jeg kendte en fyr fra et lille sted, som ingen huskede navnet på, -
- så jeg behøver ikke sige, hvad det hedder.
- Han havde penge. En smule. - Vi vil gerne låne jer penge.
Det står i det andet dokument. Vi kan åbne en lille butik til jer.
Der er jo langt ind til byen.
Hvis I køber nok til os alle sammen, får I nok en fin lille mængderabat.
Og varerne vil være billigere end inde i byen.
Ikke også, miss Grace?
- Det ved jeg ikke noget om. - Vær venlige at skrive under.
Godt, så kører vi.
- Nej, sluk for motoren. - For pokker da.
Du har ret i, at jeg ikke var i stand til at hjælpe pipfuglen.
- Jeg var et barn dengang. - Hvad vil du nu?
Denne gang er jeg i stand til at gøre noget.
Du sagde selv i Dogville, at din magt skulle blive min, -
- og at jeg måtte bruge den på min egen måde.
Den magt skulle bruges til at føre familieforetagendet videre.
Jeg ville vise, at jeg er åben over for nye idéer.
Den magt, du nu beder om, vil du bruge på noget dumt og...
Far, du lovede mig det.
Du var led over for mor, men når du lovede hende noget, holdt du ord.
Godt så.
Nu har du fået det, jeg lovede dig.
Det er måske ikke delt fuldstændig ligeligt, -
- men jeg kan ikke strække mig længere.
Jeg vil ikke blandes ind i dine planer.
Og du kan ikke få fat på mig, hvis du som altid får brug for mig -
- til at rage kastanjerne ud af ilden, for...
...du vil ikke ane, hvor jeg er.
Jeg vil også have Joseph. Jeg får brug for en advokat.
Nej! Aldrig i livet!
Aldrig! Jeg giver ikke slip på Joseph.
Han er den eneste mand, jeg kender, der kan skrive en entydig kontrakt.
Jeg har endnu ikke gjort brug af det, men den dag vil komme.
Jeg giver dig Viggo og Bruno i bytte.
Jeg har givet dig mine bedste mænd, og det ved du udmærket godt!
Far... Det var meningen, at jeg skulle have halvdelen.
- Hvis mor stadig havde levet... - For pokker da, Grace!
Joseph nedfældede til sent ud på natten de entydige formuleringer, -
- som hans tidligere chef havde gjort så frygtelig sjælden brug af.
Der skulle udformes nye kontrakter, og de gamle skulle annulleres.
Alt sammen med den velvilje, som folk altid udviser -
- i selskab med maskinpistoler.
Her er skøderne. De tidligere slaver ejer nu plantagen sammen.
Det sidste dokument er Deres ansættelseskontrakt fra kollektivet.
Jeg forstår ikke helt, hvad det er, De mener.
De får ingen løn.
Kun arbejdsgiveren kan ophæve kontrakten, men alligevel...
Fysisk arbejde. Til Dem og Deres familie og mr. Mays.
Hårdt fysisk arbejde.
Sig noget, Bingo.
Min fars ryg er ikke stærk nok.
Han kravlede op efter en lysestage 1. juledag et år, -
- og han faldt ned og slog ryggen mod et bord.
Det sker, når man har lysestager.
Når jeg mener, at jeres forståelse af andre menneskers værd -
- har nået det ønskede niveau, -
- må De og mr. Mays og Deres familie forlade plantagen.
Skal vi forlade vores hjem?
Ja. Jeg kan love jer for, at selv om I er på bar bund, -
- vil I få det nemmere end jeres tidligere slaver ville få det.
Hvad angår min og mine mænds tilstedeværelse, -
- er vi kun jeres rådgivere.
Pistolerne er her kun for at beskytte det nye kollektiv.
Vi bliver her kun, til den første høst er i hus.
Derefter kan de nye aktionærer indløse deres skøder -
- og få deres del af udbyttet.
Saml skøderne ind. Mark?
Disse formaliteter gjorde ikke folk opstemte eller fortrøstningsfulde.
Men Grace så om bag facaden.
Selv om hun mest så frygt og uro i alle disse øjne, -
- så hun dog taknemmelighed i et enkelt par øjne.
Nemlig i Wilhelms milde, gamle blik.
Burt! Jeg har et skøde, som ikke er blevet modtaget.
Vil mr. Burt venligst træde frem og modtage sit skøde?
Burt havde planlagt at tage flugten fra sin forbitrede kone.
Trods hendes manglende tro på hans evner -
- var det lykkedes Burt at møde en kvinde ved hegnet, -
- som ville hjælpe ham på flugt, så han ventede hende -
- på det aftalte sted til den aftalte tid.
"En hjælpende hånd," havde kvinden sagt.
Hvilket sammentræf, at to kvinder ville hjælpe Manderlays slaver.
Graces og Burts hjælpende hånd.
Underligt nok lignede de også hinanden.
De var unge, smukke, hvide og i selskab med mænd.
Faktisk et alarmerende antal mænd.
Hvor er niggeren?
Kapitel to "Det Frie Selskab Manderlay"
Grace var flyttet ind på den frie plantage blandt aktionærerne.
Hun var der kun som iagttager.
Ingen kunne hindre hende i -
- at gøre sig iagttagelser af folk i Manderlay -
- i håb om at skimte den voksende nye personlighed, som friheden gav.
Men hun så desværre ikke meget i den retning.
Hun så Victoria kigge ned i brønden for tredje gang -
- og spejde efter Burts lig.
Hun så Flora og Elizabeth falde i svime over Timothy.
Hun så mændene spille kort, -
- spille om små totter bomuld under det utætte tag.
Hun så alle ignorere hvert et ord, Mark sagde, -
- men vidste ikke, at han var kendt for sine forvrøvlede svar.
Vi kaldte ham for Dejhoved, men det var ikke hans rigtige navn.
Grace så Victoria slå sin ældste for at stjæle en tør småkage.
Og hun så afstraffelsens ufravigelige hierarki.
Victoria slog Ed, Ed slog Milton, og Milton slog Willie, -
- som gik et trin ned i fødekæden og lod det gå ud over Claire, -
- der sjældent nåede til vinduet med det udvendige håndtag, -
- som hendes far, Jack, havde tænkt som nødindgang.
Det vindue, som hun faldt i søvn ved hver nat -
- med udsigt til sine elskede stjerner.
Hver dag ved middagstid så Grace folkene samles på paradepladsen -
- med de mystiske numre under Mams balkon, -
- som om intet var hændt på Manderlay.
Men en enkelt bukkede ikke under for vanens magt.
Timothy, selvfølgelig.
Hans eksotiske stolthed tog nær pusten fra Grace.
På denne dag kom Grace forbi det gamle ferskenhus, -
- hvor de hvide nu arbejdede med unødvendige småreparationer, -
- på vej hen til laden med hendes gangstere.
- Hvordan har de det? - De har ikke nok at se til.
Det er ikke godt for moralen. Din far fandt altid på noget.
Det tror jeg gerne. Men løsningen er tålmodighed.
Ikke så meget tålmodighed. Niels' farfar dyrkede bomuld.
Han siger, bomulden skulle have været sået for længst.
- Jorden ser ikke klar ud. - Nok fordi ingen har pløjet den.
- Måske er forholdene anderledes her? - Nej, det tror jeg ikke.
Hvis der skulle have været sået, -
- ville folk her da vide det.
Grace ville ikke trænge sig på -
- og havde derfor kun hilst kort på de tidligere slaver.
Men nu var tiden inde til en samtale med mere kød på.
Undskyld, sir... Mark.
Må jeg spørge dig om noget? Om såning af bomuld.
Jeg har været vidne til såning og høst, fødsel og død.
Godt. Hvornår skal man så bomulden?
Det er der klare regler for. Den slags skal gøres efter bogen.
Manderlay har altid været kendt for sin meget præcise høst.
Svalerne flyver altid sydpå lige efter høsten.
De tager ophold her for natten på deres vej over moserne.
- Men hvad med såningen? - Det er en hel videnskab.
Og som De nok kan forestille Dem, spiller vejret en gruelig rolle.
Ja. Hvornår skal vi så i år?
Ikke for tidligt og ikke for silde.
Ja, men hvornår? Skulle den allerede have været sået?
Jeg er ikke typen, der siger noget, medmindre jeg er fuldstændig sikker.
Ikke medmindre sagen er 100 procent sikker.
Sagens fakta skal med andre ord være ubestridelige.
Ved du, hvornår man skal så?
- Nej. - Jeg spørger Wilhelm. Er han her?
Han gik ned til badehuset.
Han var blevet lidt slidt i kanten. Det er pudsigt, for...
Undskyld. Jeg finder ham selv.
Undskyld, jeg forstyrrer, men jeg kommer angående markerne.
Markerne skulle have været pløjet og harvet for tre uger siden.
- Og bomulden skulle have være sået. - Ved alle godt det?
Ja, men jeg tror, de alle tænker, at en anden tager fat på det.
I gamle dage drev forvalter Mays os derud.
Måske er det, fordi ingen rigtigt stoler på Dem.
Så kunne de jo bruge tiden på noget andet.
De kunne reparere deres hjem. De trænger til det.
Hytterne har altid været et ømt punkt.
Mam sagde, at vi ikke havde byggematerialer.
Vi har brug for udbyttet af høsten. Hvordan skal folk ellers klare sig?
Hvis folk nu følte, de fik noget.
Et gode, de fik som følge af de nye tider.
Noget, der gjorde deres liv meget bedre lige nu og her.
Jeg ved ikke, hvad det skulle være, men...
- Det er der ikke tid til. - Vi har før måttet så sent.
Det kan endda gøre høsten bedre. Det står der også i Mams Lov.
- Mams Lov? - Ja, Mams Lov.
Det er reglerne for plantagedriften.
Vi fik ikke lov til at læse den. Det måtte kun Mam og familien.
"Kun Mam og familien," tænkte Grace.
Det skulle det være slut med.
Hun lå på Mams seng og skimmede bogens bizarre og onde regler, -
- da hun kom til en side, der virkede bekendt.
En oversigt med tal fra et til syv.
Grace mente bestemt, at hun havde set noget lignende.
Mams Lov afslørede alt.
Manderlay-plantagen med dets prangende palæ -
- og de lurvede slavehytter omme bagved -
- var blevet holdt i et jerngreb af disse tal.
De inddelte Manderlays slaver i psykologiske kategorier.
Sammy tilhørte gruppe fem: Klovnenegerne.
Victoria var naturligvis i gruppe fire: De voldelige negre.
Det kan ikke undre, Burt tog imod en hjælpende hånd, -
- selv fra en hvid.
Wilma og Mark var tabernegre.
Wilhelm var i gruppe to: De talende negre.
Flora var en klynkende neger og så videre.
Der var et utal af behagesyge negre og gale negre.
Af den sidste kategori, stolte negre, -
- var der som forventet kun Timothy.
Men han var der jo ikke. Hvad med Elizabeth?
Nej, hun stod i kategori syv, ikke i kategori et.
Hun var en behagesyg neger, også kaldet en kamæleon.
Hun kunne ændre adfærd, -
- så hun var præcis den, som beskueren ønskede at se.
Sådan var slavesystemet blevet holdt i live på Manderlay.
Trældom via psykologi.
Grace stod fordybet i tanker og så ud over Manderlay -
- og kom i tanke om en anden side i Mams Lov, -
- der handlede om lugning af stierne i Den Gamle Dames Have.
Det var navnet på det smalle skovbælte i udkanten af plantagen.
"Træer og træstammer," tænkte Grace.
Så fandtes der jo byggematerialer på Manderlay.
Kapitel tre "Den Gamle Dames Have"
Undskyld... må jeg spørge jer om noget?
Er det ikke sådan, at selv fattige og farvede -
- kan gøre sig det besvær at vedligeholde deres hjem?
Hvad bilder De Dem ind?
Tror De, farvede foretrækker hullede tag og mudrede hytter?
Jamen I kan jo bare tætne tagene.
Jeg har jo forklaret, at vi ikke har materialer til at udføre den slags.
Ingen materialer? Det passer jo ikke.
Når jeg går i markerne, ser jeg tømmer overalt, -
- der bare venter på at blive lagt på et tag -
- eller blive til en ny hytte.
De må tænke på Mams Have. Den kan De ikke fælde.
Og hvorfor kan vi ikke det?
Har I haft så mange gode stunder med at luge hendes kærlighedssti?
Det passer. Der er masser af tømmer.
Vi har kun set det som Den Gamle Dames Have.
Jeg ved ikke med jer...
Men jeg synes, det lyder som en glimrende idé.
Og med ét blev disse siddende, hvilende folk -
til folk, der var fulde af kraft og styrke.
Gående, løbende, arbejdende folk.
Ingen kunne længere true dem med "vor frues hånd", -
- som Grace havde hørt, at pisken blev kaldt.
For Grace var det en lille sejr.
Første skridt på vejen til udryddelsen af -
- negative adfærdsmønstre på Manderlay.
Men som Grace havde anet, -
- oversteg lysten til at forbedre hytterne desværre -
- lysten til at pløje.
Et par af de tidligere slaver havde dog meldt sig, -
- og sammen med den hvide familie og Grace gjorde de klar til at så.
De blev overvåget af den demonstrativt fjendtlige Timothy -
- og hans mystiske hvide lommetørklæde.
- Så han er ikke født her? - Han er en Munsi.
En stolt afrikansk kongeslægt.
Han drikker ikke og spiller ikke kort om små bomuldstotter.
Det var Mams Lov. Vi måtte ikke få rigtige penge.
Grace kendte godt til valutaen fra Mams Lov.
Ikke rigtige penge, som kunne bruges i verden udenfor.
Munsierne spiller ikke, for de tror ikke på gevinster.
De tror på, at man skal være ydmyg over for høsten -
- og kun tage det nødvendige.
Jeg har aldrig før hørt om Munsierne. Men jeg har hørt navnet Mansi.
Det er en anden slægt. De afrikanske kongers slaver.
De spiller. Timothy siger, de er nogle utysker.
- Så Timothy har også fordomme. - Hvad?
Ikke noget. Jeg tænkte bare højt.
- Du har fået selskab, Flora. - Nej nej. Jeg var ved at gå.
Timothy...
...jeg vil bare fortælle dig én ting.
Jeg ved godt, du ikke kan lide mig eller stoler på mig.
Og det forstår jeg godt.
Vi har ikke de samme idealer, men du har en stolthed, -
- som jeg tror en dag vil redde alle på Manderlay.
Jeg vil også fortælle Dem én ting.
De har fine ord, en bande gangstere og Deres hvide hud.
Fok her falder for den slags, men det gør jeg ikke.
De er ikke interesseret i os. Ikke som mennesker.
Det er jo svært at se forskel på folk fra en anden race.
Vi hvide har begået en uoprettelig forbrydelse mod et helt folk.
Manderlay er en moralsk forpligtelse. For det var os, som skabte jer.
Heldigvis er jeg bare en neger, som ikke forstår fine ord.
Hvis De vil have mig undskyldt, så kom jeg for at se min pige.
Det er ikke noget for Dem.
Sorthuder i natten.
Hvis jeg var Dem, ville jeg gå nu, før det blev for grimt.
Grace så Timothys fjendtlighed som en udfordring.
Allerede næste dag ville hun modbevise, -
- at hun som hvid ikke tænkte på de sorte som individer.
Hun havde talt med Venus om hendes utilpassede søn, Jim.
Venus afslørede, -
- at Jim bare var en frustreret kunstner in spe.
- Har I set Venus? - Ingen vil have Deres velgørenhed.
Jeg har noget til Jim. Jeg har studeret ham nøje siden vores snak.
Du har ret. Han har kunstnerens sarte træk.
- Det er alt for meget... - Nej nej. Kald på ham.
Det er til ham.
Jim! Kom herud til mig og miss Grace.
Det er til dig. Fordi vi tror på dig.
Løb nu ud, og mal dine fantastiske billeder.
Og tag dig ikke af de snæversynede, som tror, de har patent på kunsten.
Gør helvede hedt for dem, Jim.
Undskyld, men jeg er ikke Jim. Jeg hedder Jack.
Det der er Jim.
Det er også svært. Jeg har heller aldrig kunnet se forskel på dem.
De er begge farvede og har krøller. Hvorfor se på mere end det?
Grace havde faktisk altid haft svært ved at skelne Jim fra Jack.
En fadæse, som man blot ville le ad i et hvidt selskab, -
- men for hendes liv på Manderlay var det en katastrofe.
Som sin far var Grace ikke sen til at omdanne nederlag til vrede, -
- energi og modangreb.
Denne bog har skabt al den modstand.
Selv du betragter den nærmest som hellig.
Den har spillet en vigtig rolle i mit liv.
Det skal være mit næste træk. De får lov til at se den.
Så de kan forstå, at den ikke længere kan skade dem.
Det kan jeg ikke anbefale.
At vise dem Loven ville være som at vise et barn spanskrøret.
Den skal gøres tilgængelig, men vi er ikke modne til det endnu.
Godt. Så må vi se at få jer modnet hurtigst muligt.
Ikke som til de møder, jeg før har arrangeret, hvor ingen kom.
Jeg taler om fast skolegang med et skema.
Så har jeg endelig en opgave til jer. I skal oven i købet herse med folk.
I morgen ved middagstid holder jeg min første skoletime for alle.
I skal sørge for, at de møder op. Jeg godtager ingen undskyldninger.
- Hvad med familien? - Nej. De klarer sig fint selv.
- Hører I overhovedet efter? - Niels fik lige en god hånd.
Hvad for noget?
Hvem er De?
Mit navn er doktor Hector.
I må have mig undskyldt. Jeg betaler mig ud af denne runde.
Selv om jeg ved gud ikke tror på, at du har gode kort.
Du har bare pokerfjæs.
Her ser De hele min forretning.
Jeg har aldrig før kunnet komme ind på Manderlay, -
- så da jeg kørte forbi i dag og så den åbne port, -
- tolkede jeg det som et tegn på nye tider.
- Hvad er det, De leverer? - Jeg underholder.
Selskabslege, kortspil og den slags. Nu til dags mest det sidste.
De spiller om penge?
Jeg spiller ikke bare. Jeg snyder.
Og De har ikke noget imod at afsløre denne forretningshemmelighed?
Jo, over for nogle. Men ikke Dem.
Hvis vi indgår forretninger, hvilket jeg håber, -
- skal De vide, hvad De kan forvente.
- Hvad kan jeg forvente? - 80 procent.
De ved jo, hvor mange problemer den nye aftale i 65 skabte.
Plantageejerne havde jorden, men ingen arbejdere.
Så de fik de tidligere slaver på kontrakt.
Men de havde ikke styr på slubberterne som før i tiden.
Så lånte de dem penge.
Men en hel del af negerne sparede op -
- og betalte deres gæld ud.
Det bekymrede plantageejerne.
- Det kan jeg forestille mig. - Så var det, jeg fik min idé.
Jeg tog fra plantage til plantage for at underholde de ansatte.
De trængte virkelig til adspredelse. Vi tilbød dem kun lidt kortspil.
Og hvis nogen snart havde betalt gælden ud, -
- flåede jeg dem.
Jeg er kommet her i dag for at tilbyde Dem denne tjeneste.
De er ikke overbevist.
Lad mig give Dem et bevis på min loyalitet.
Jeg har her et brev...
...fra en mand ved navn Stanley. Han bad mig om at smugle det ud.
Måske vil De gerne læse det, inden det bliver sendt.
Hør engang, mr. Hector.
Jeg må sige, at jeg aldrig før har mødt en mand, -
- som jeg i den grad afskyede lige på stedet.
Både på grund af hans person og hans erhverv.
De tager ikke imod tilbuddet?
Jeg vil aldrig mere se Dem for mine øjne.
Det skuffer mig. Men De skal nu alligevel få dagens ord med på vejen.
Jeg er glad for ordspil.
Jeg giver gerne kunderne noget at grine ad og tænke over.
Falskspillerens bedste fidus...
...er at give kort fra bunden.
Få det til at se ud, som om det er fra toppen, men tag det fra bunden.
Det kort, man kender.
"Tag fra bunden" har en helt anden betydning socialt.
Men det er det, jeg lever af. Jeg tager fra bunden.
Jeg er ikke svær at finde, hvis De ombestemmer Dem.
Brevet var stilet til mr. Miller, -
- en af de mænd, som hentede bomulden.
Plantagens eneste kontakt med verden udenfor.
Det var kort og koncist.
"Vi er taget til fange af gangstere og de farvede på Manderlay.
Giv politiet besked, og kom og hjælp os hurtigst muligt."
Kapitel fire, i hvilket Grace for alvor tager fat
En gangster bliver sjældent indigneret.
Men Graces mænd blev netop det, da de drev folk ind til skolen, -
- efter at Grace havde fortalt, at doktor Hector tog fra bunden.
Og det var ikke dobbelttydigheden, som gjorde dem så oprørte.
Velkommen til dagens skoletime.
Jeg har valgt at kalde det "skole". "Møde" lod til at skræmme folk væk.
Jeg ville komme... men jeg blev forsinket.
Du nåede ikke frem, før mødet var forbi.
I gamle dage hørte vi uret i vestibulen.
Det var nemmere at vide, hvad klokken var, men vi hører det ikke mere.
Det skyldes nok, at ingen har trukket det op.
Men nu til dagens emne: At arbejde sammen.
Kun fire af jer hjalp til med at gøre markerne klar.
Kun fem hjalp med at så.
Jeg er ikke aktionær, men hvis jeg havde været en af de fem, -
- ville jeg føle mig snydt.
Demokrati vil sige, at folket selv bestemmer.
Men da der ikke er plads til alle i Kongressen, -
- må folk udtrykke deres synspunkter på anden vis.
Det gøres ved en afstemning. Er alle med på det?
Lad os prøve den model. Vi må vælge en problemstilling.
Er der noget, I ikke kan blive enige om?
- Må jeg nævne en lille sag? - Endelig.
Jeg mener, den lille rive er min, men Flora mener, den er hendes.
Det er et glimrende forslag. Et fint eksempel.
Jeg formoder, at I alle kender til denne disput og har en mening om den.
Hvem mener kollektivet ejer den pågældende rive?
Den kan vise sig at tilhøre dem begge to.
Det ville falde fint i tråd med dagens emne:
At arbejde sammen og at dele.
Hvem mener, det er Elizabeths rive?
Sammy?
Jeg mener... det er Elizabeths rive.
Langsomt gik det op for flertallet, hvad Grace ville.
De fleste mente, riven var Elizabeths.
Nogle få mente, det var Floras. Ingen mente, at den kunne deles.
Jeg er stadig i tvivl om...
...om det er Elizabeths eller Floras.
Ikke overraskende stemmer Mark blankt.
Fra nu af tilhører den lille rive Elizabeth.
Sådan er det med afstemninger. Der er vindere og tabere.
Kollektivet har talt.
Grace kom med en lang forklaring om, -
- at Flora ikke kunne rive uden en rive.
Og talte for samejets fordele.
For at sikre sig at alle forstod demokratiets tanke, -
- afholdt man endnu en afstemning.
Jeg vil gerne tale om...
...at Sammy griner så højt af sine egne vittigheder.
De er ikke sjove.
Og jeg kan ikke sove for det, fordi han griner så højt.
Måske kunne han holde op med vittighederne og ikke altid grine.
Man kan da ikke stemme om, om en mand må grine.
Som jeg hører det, er problemet kun om aftenen.
Sådan hører jeg det. Lad os stemme om det.
Så er det afgjort.
Ja, det er.
Er det demokrati?
Wilhelm foreslog, at man gav én ansvaret for at trække uret op.
Så man kunne høre uret slå.
Uvist af hvilken årsag blev den ret passive kunstner Jim valgt, -
- trods hans mors højlydte protester.
Grace sluttede af og proklamerede, at emnet i morgen ville blive:
"Hvordan vi udtrykker vores vrede."
Er der en, der fortæller mig, hvad klokken er?
Spørg Timothy. Han ved altid, hvad klokken er.
- Han kan se det på solen. - Vi kan også spørge Wilhelm.
Han er så gammel, at han var her før uret.
Wilhelm og Timothy gav hvert deres bud på, hvad klokken var.
De var forbløffende enige.
Wilhelm mente, den var otte i, og Timothy mente, den var fem i.
Grace glædede sig i sit stille sind over denne medfødte egenskab.
Men snart opstod der to fraktioner.
En, der troede på otte minutter i, -
- og en anden, der troede på fem minutter i.
De trak på dagens lærdom og tog en rask afstemning.
Resultatet blev fem minutter i med et snævert flertal.
Det var hermed besluttet, -
- at klokken på Manderlay officielt var fem minutter i to.
Graces første time fandt sted i god stemning, -
- men den anden time, der desværre var nødvendig, -
- var af en mere alvorlig karakter.
Læs.
"Daglig madration for slaver fra kategori syv..."
Nej, vent. Der står et...
"170 gram fast føde."
Og det har de altid fået. Uanset hvor lidt vi havde.
Det er meget mindre end for eksempel kategori syv.
Hvorfor skulle en stolt "nigger"...
...få mindre at spise end en behagesyg?
Hvordan kan deres personlighed -
- have noget som helst at gøre med, hvor meget de må få at spise?
Det ved jeg virkelig heller ikke.
Ikke på stående fod. Ved De det, mr. Mays?
Det kunne være for at straffe dem for deres stolthed.
Nej, jeg gjorde bare, som der stod.
Min mor gik meget op i, at vi fulgte dette regelsæt.
Jeg kender mange steder, hvor alle fik mindre end 170 gram, -
- og hvor de begyndte at spise jord.
Det er en skik blandt farvede, når der ikke er nok mad.
- Men det forbød Mams Lov. - Det var ikke det, vi talte om.
Kan De ikke se, hvor krænkende det er at inddele folk på den måde?
Folk er jo forskellige.
Okser og kaniner skal heller ikke have lige meget foder.
Så ville begge dyr få mavepine.
Ti stille. Det huer mig ikke, hvad jeg hører her.
I forsvarer denne dumhed.
Jeg må straffe jer, fordi I ikke har lært noget endnu.
Den aften indså Grace, -
- at hendes idé om at sminke de hvide sorte, -
- hvilket i hendes raseri virkede retfærdigt, -
- nok var at stramme den lidt.
Selv hvis Philomena som barn -
- altid blev underholdt på toilettet af sin sorte nanny.
Har I set skægge onkel Jim? Svømmer rundt og er bimmelim.
Må vi vaske ansigterne nu?
Ja, selvfølgelig.
Nå...
...men nu kommer sandet.
Så kan det hele være lige meget.
Hvad mener du?
Der er en sandstorm på vej.
Planterne er først lige begyndt at vokse.
Det kunne ikke være værre.
Manderlays marker er aldrig blevet ødelagt af en sandstorm.
Nej, men dengang havde vi jo læhegn.
Grace havde ikke lyst til at tyde, hvad den tidligere forvalter mente.
Hun overbeviste sig selv om, -
- at han bare ville gøre hende skræmt og fortvivlet.
Næste dags lektion om at udtrykke sin vrede -
- mødte ikke megen forståelse hos forsamlingen.
Det endte med en række afstemninger, og man besluttede, -
- at Wilmas kartofler skulle bruges som læggekartofler.
Hun behøvede ikke meget mad. Og så hørte de vinden.
Hvor skal du hen?
Sandstormen kom altid på denne tid af året.
Men hvert eneste år havde den skånet den nyplantede bomuld, -
- eftersom plantagen var skærmet af af et bælte træer, -
- kendt i folkemunde som Den Gamle Dames Have.
Omsluttet af det nærmest bibelske mørke, som faldt over Manderlay, -
- vidste Grace godt, at selv hvis alverdens racer stod sammen, -
- kunne ingen gangstere kæmpe imod dette, -
- naturens overvældende magtdemonstration.
Hun kunne kun se til, mens frøplante efter frøplante -
- forsvandt under det altødelæggende sand.
Ingen kunne stille noget op.
Men det afholdt åbenbart ikke alle fra at prøve.
Grace så en rytter, der red alt, hvad remmer og tøj kunne holde.
Han red over markerne, og hver gang han så en sanddynge, -
- hvirvlede han den op med hestens hove.
Det var svært at sige, om det ville gøre nogen forskel, -
- men det var en kamp, omend den så var håbløs.
Heroisk og farlig.
Kom tilbage! Kom tilbage!
Timothy!
Timothy skal nok klare sig. Han kender stormen.
De er jo helt forgabt i ham. Han er et fjols, miss Grace.
- Hvor fandt du ham? - Han lå omme bag huset.
- Lever han? - Jeg forstår godt Deres spørgsmål.
- Men hvad vil det sige at leve? - At han trækker vejret.
Glem det.
Er han død?
Vi farvede er meget svære at slå ihjel, hvis vi ikke vil dø.
Kapitel fem "Skulder ved skulder"
Samme eftermiddag kom Timothy på benene -
- og mønstrede skaderne efter stormen.
Sandet havde ødelagt alt.
Hårdest ramt var desværre ferskenhusets madlagre, -
- efter at taget var blæst af.
Næsten al maden var nu uspiselig.
Og sandstormen betød uundgåeligt flere tilfælde af lungebetændelse.
Der var kommet sand ind overalt.
Særligt hvor nye brædder ikke var til nogen gavn.
Nemlig gennem sprækkerne i vinduesglasset ved Claires seng.
Der var ingen værdigenstande eller penge på Manderlay.
Det fornemme ur, der stadig tikkede på kaminhylden, -
- var alligevel ikke schweizisk, som Mam troede, -
- men en lokal, værdiløs kopi.
Manderlays Frie Selskab var færdigt.
Wilhelm og Grace bildte sig ikke ind, at folk ville komme i skole.
Men én for én kom folket på Manderlay til syne.
Jeg er glad for, I alle er kommet.
Men jeg har ikke forberedt nogen lektion.
Jeg vil bare sige...
...at jeg har det meget skidt med denne håbløse situation.
Men I kan selvfølgelig ikke bruge mine ord til noget.
Nå, det har hun dog lært.
Men hvad angår håbløsheden, så kender vi den indgående.
Der står millioner af planter derude begravet i sand.
Kan vi redde bare 50, kan vi dyrke en lille mængde af høj kvalitet -
- og få en bedre pris hjem.
Jeg synes, vi skal handle.
Således blev den store katastrofe til held i uheld for Grace.
Folk så nu en fælles fjende i sandet -
- og arbejdede skulder ved skulder med deres argeste fjende -
- for at nå det fælles mål som frie, myndige amerikanere.
Stanley og Bertie havde stukket pinde i jorden, -
- så folk kunne finde de frøplanter, som skulle reddes.
Flora blev barnligt ved med at drille Grace med, -
- at hun angiveligt var meget betaget af Timothy.
- Godnat, gamle Wilma. - Godnat, mit barn.
Vi kan lægge os og tale lidt sammen, før vi sover.
Nej tak, Wilma. Jeg er ikke træt nok til at gå i seng endnu.
Det hjælper at gå en tur.
Det er en meget god idé at gå en tur, når kroppen ikke er træt.
Det bruger jeg også selv.
- Godnat. - Godnat.
Grace kunne kun sætte pris på, at alt syntes at gå af sig selv.
Men det, at hun ikke havde spillet en aktiv rolle, føltes tomt -
- og havde givet plads til noget andet.
Menneskelige størrelser såsom instinkter og følelser.
Grace blev ramt af en ildevarslende følelse af hjemløshed.
Grace befandt sig pludselig omme bag ved badehuset.
Uden varsel udviklede hjemløsheden sig til en længsel efter -
- at følge det rustne rør, følge strømmen af beskidt vand, -
- ind til det rum, hvor nøgne kroppe blev vasket i billig sæbe.
Sort hud.
Maskulin og sort manddom.
Graces tanker ved badehuset var uværdige og skændige.
Hendes tanker skulle hellige sig planen for Manderlay.
Og dér havde disse tanker absolut intet at gøre.
Grace tvang sig selv i søvn for at glemme de sorte kroppe.
Det var faktisk muligt. Der var en udbredt stædighed i familien.
Men frøplanten og hendes elskovshungrende krop -
- gav ikke op. Dette manifesterede sig i en drøm.
Grace var i et fjernt land.
Der var kvinder i eksotiske kostumer og mænd i turbaner.
Selv i søvne hadede hun at indrømme, -
- at hendes far måske havde ret.
Men det var et harem.
En gruppe sorte slaver kom bærende på et kæmpe fad med dadler.
Og i et nu lå Grace i dadlerne og skælvede af lyst, -
- mens beduiner tilfredsstillede hende med deres næser efter tur.
Det blev endnu mere forvirrende, da Timothy dukkede op.
Han var på samme tid slaven, der kom med vin, og selveste sheiken, -
- hvis myndige hænder målte Graces mest intime åbninger.
Jeg må have sovet over mig.
Undskyld, men Claire har fået det dårligt igen.
Ja, hun har høj feber igen. Har hun fået noget at spise?
Ja da. Lammekoteletter og kylling.
En smule havregrød, men hun er ikke meget for det.
Hun blev også syg sidste år under sandstormen.
Men stormen var værre i år.
De burde tage hjem til den rene luft og de uudtømmelige madlagre.
Vi står sammen om det her. Uanset hvor hårdt det bliver.
Det bliver det. Jeg har set, hvor lidt vi har tilbage.
Men nogle propper stadig i sig.
Du har ret. Det må vi tale med folk om.
Det skal nok gå, Rose.
Jeg foreslår, at vi rationerer den sidste mad -
- og strækker maden til en måned, indtil vi kan høste grøntsagerne.
Jeg hører, at der er meget få bønner og kartofler tilbage, -
- så jeg synes, vi skal give dem til Rose, for Claire har brug for mad.
Resten deler vi ligeligt mellem os.
Undskyld, men...
- Gælder det også os? - Ja, selvfølgelig.
Vi har spist mad, som din far aldrig havde budt os.
Joseph siger, at det rent juridisk ikke engang kan kaldes for mad.
Din far plejede at lade os skaffe mad, når krybben var tom.
Vi må kunne stjæle noget fra nogen.
Men det går vel heller ikke, miss Grace?
Du er vist en hård negl.
Det er jeg nok.
Kapitel seks "Hårde tider på Manderlay"
Stedets mest nærende mad kunne desværre ikke gøre Claire rask.
Hun havde brug for mad. Det vidste Timothy.
De måtte nu klare sig uden det trofaste æsel ved trædemøllen.
Det lovede ikke godt for moralen, -
- at gangsterne nu forsøgte at reparere bilen efter sandstormen.
Men Joseph, topadvokaten, der kunne tolke de mest indviklede tekster, -
- måtte give fortabt over for Ford-manualen fra 1923.
Med tiden voksede Manderlays spredte planter side om side -
- med beboernes sult.
Den smule æselkød, der var tilbage, var forbeholdt Claire.
Grace fandt sig selv i den sære situation, -
- at hun sammen med Wilma og de andre gjorde det forbudte.
Hun fulgte sydstatsskikken og spiste jord.
Joseph havde opgivet Ford-manualen, -
- men fandt en snurrig formulering i den kontrakt, -
- han havde indgået med Graces far ved sin ansættelse.
Den kunne med lidt god vilje forstås således, -
- at visse omstændigheder bød den ansatte -
- at adlyde højere magter end hans chef.
Det ville i dette tilfælde sige hans mave.
Den gode nyhed var, at skønt tørken havde været hård mod markerne, -
- havde Stanley og Timothy fundet en måde at bekæmpe den på.
Øjeblik.
Nu kommer det.
Men den bedste nyhed var Claire, -
- der som ved et mirakel nu var i stand til at spise den gode mad.
Det skete altid midt om natten, når alle sov, og ingen så det, -
- men alligevel...
Havde Grace troet, at sulten ville dæmpe hendes sensuelle fantasier, -
- var det modsatte snarere tilfældet.
Flora, hvad sker der inde hos hønsene?
- Er de oppe at toppes? - De fire hvide mod den sorte?
- Skal jeg åbne døren, så De kan se? - Nej.
Men det er nu en meget stolt sort høne.
Det skulle ikke undre mig, hvis de andre pikkede til hende.
Nu skal du ikke drille, Flora.
- Jamen så godnat. - Godnat.
Flora havde før drillet Grace med den lille sorte høne.
Men de gjorde den fortræd. Det var der ingen tvivl om.
Og for at gøre ondt værre vendte varmen i hendes lænder tilbage, -
- trods den stakkels hønes skrig efter hjælp.
Den blev måske endda forstærket af det?
Knust, ydmyget og overvældet af frygten for at miste forstanden -
- flygtede hun.
Og i et anfald af vanvid, det, andre kalder liderlighed, -
- smed hun sig på sengen og glemte alt om skam og tilbørlighed -
- og gjorde det, hun ikke havde gjort siden barndommen, -
- hvor hun ikke vidste, det var så forkert.
Hun pressede sig mod den knude, hun havde bundet på tæppet.
Det er svært at sige, om hun nød det.
Men hun blev ved. Hun kunne ikke længere styre det.
Uden hensyn til de andre kvinder eller bare anstændig opførsel -
- blev de pulserende eksplosioner i underlivet til hele hendes verden.
Hvad var det ikke endt med, hvis der ikke netop da, gudskelov, -
- kom en person, der tvang hende tilbage til en forsvarlig tilstand?
Skynd Dem at komme, miss Grace.
Hun er død.
Jeg plejede hende så godt.
Jeg gav hende det gode kød.
Hun spiste det.
Men hun er død.
- Kom så her. - Hun spiste jo.
Nej, hun spiste ikke noget. Det gjorde hende her.
Fortæller du det selv?
Jeg var så sulten.
Jeg bliver så svimmel.
Mine ben værker, når jeg er sulten.
Vores ven og Claires elskede gamle Wilma besøgte os, mens vi sov.
Hun tømte Claires tallerken hver nat. Det var nemt nok gennem vinduet, -
- der kan åbnes udefra.
Jeg har spist så meget jord gennem hele livet.
Mine tænder kan ikke mere.
Hun dræbte vores lille pige.
Jack, hun var syg.
- Miss Grace... - Hun var syg, Jack.
Rose pressede hende ikke til at spise, fordi hun spiste om natten.
Wilma skal straffes for, at hun slog min datter ihjel.
Vi skal stemme om det. Wilma skal straffes for at slå min pige ihjel.
Jeg kræver retfærdighed. Ellers slår jeg hende selv ihjel.
Lad mig gå.
Hold så op!
Vi taler om det i morgen! Hold op!
Og således samledes man allerede næste aften -
- under Manderlays forunderligt klare, blinkende stjernetæppe.
Nu har alle talt, Wilhelm. Wilma viste ikke Claire nogen nåde.
Så hun skal heller ikke vises nogen nåde. Hun skal dø.
Jack... Vi får ikke Claire tilbage ved at dræbe gamle Wilma.
Vi kræver bare retfærdighed.
De har selv sagt, at vi har ret til den.
Jeg foreslår...
...at hun forvises fra Manderlay for at stjæle mad i et nødstilfælde.
Det overlever hun alligevel ikke, så gammel som hun er.
Vi ved ikke, om maden kunne have gjort en forskel for Claires skæbne.
Wilma kunne ikke vide, om det ville dræbe hende.
Men hun var ligeglad med, om hun satte en andens liv på spil.
Og det gik ud over vores lille pige.
Wilma så bare en tallerken, som ingen rørte. Hun var sulten.
Hvad tror De, vi andre var? Alle vi andre fulgte aftalen.
Og hvad tror De, lille Claire var?
Vi er alle sammen sultne. Og det gør det kun endnu værre.
Så vil jeg bede jer om...
...at stemme om Jacks og Roses forslag.
Alle de, som mener, at Wilma fortjener at dø, -
- skal række hånden op.
Tak. Tak, alle sammen.
Stands.
Er det ikke os, der bestemmer her? Det har De hele tiden sagt.
- Men det er måske kun indimellem? - Nej, det er hele tiden.
Er De her ikke for at forsvare vores beslutninger?
Så lad mig gå over og gøre det.
Nej.
Hvis nogen skal gøre det, skal det være mig.
Det skal ikke være en hævnakt.
Det er i orden med mig. Så længe hun lider lige så meget som Claire.
Det er op til mig.
Jeg siger til, når det er overstået.
Vær sød at fortælle mig...
...hvad de besluttede.
Skal jeg dø?
Nej, Wilma, du skal ikke dø.
Hvad mener du?
Jack vandt ikke afstemningen. Du skal ikke dø.
De troede ikke, at Claire ville have spist maden.
Og hun ville alligevel være død af lungebetændelse -
- efter sandstormen.
Sagde de virkelig det?
Ja, det gjorde de.
Du kan umuligt forestille dig, hvor frygtelig ventetiden var...
Jeg er så træt.
Ja, det ved jeg godt. Det kan du tro.
Men nu kan du sove godt.
Ja... det kan jeg.
Læg dig og få lidt søvn.
Du er den datter, jeg aldrig fik.
Læg dig nu.
Bliver du, til jeg er faldet i søvn?
Ja, Wilma.
Læg dig nu.
Kapitel syv "Høst"
Endelig kom høsten.
Bomulden nåede sikkert i sækkene.
Trods de få buske var det en flot høst.
Det var, som om alle prøvelserne havde gjort bomulden ekstra hvid.
Selv til lave priser ville høsten indbringe mere end nogensinde.
Intet var som før, men høsten faldt lige så præcist, som den plejede.
Så snart den sidste bomuld var i sækken, ankom svalerne.
De faldt ned fra himlen, ned mod moserne.
Alle betragtede dem med ærefrygt, -
- og for en stund var det større end alverdens ord og politik.
Den gamle rensemaskine stod klar. Det havde den gjort i en uge.
Smurt, adskilt og samlet igen af Sammy med hjælp fra Niels.
De to gik godt i spænd. Niels var fuldstændig blottet for humor, -
- så klovnenegeren Sammy havde med en vis lettelse opgivet -
- at underholde ham med sine dårlige vittigheder.
Edvard?
Jeg kunne knap nok kende dig. Du har søreme skiftet tøjstil.
Din far syntes, det var på tide. Han går ind i nye forretninger.
- Er far her? - Nej. Men jeg har en besked fra ham.
Din far siger, at han kommer mandag otte dage klokken otte.
Han venter i bilen udenfor i et kvarter og ikke et sekund til.
Ligesom han gjorde i Dogville, og som han gjorde med din mor...
- Da han friede til hende. - Ja.
Hvis du vil med, skal du stå her, for ellers kører han bare videre.
- Jeg har forstået. - Godt, så kører jeg igen.
- Pas på dig selv, Grace. - I lige måde, Edvard.
Sig til far, at de nye tider er kommet til Manderlay.
Men Grace havde ingen intentioner om at tage med sin far.
Hun havde sit eget liv nu, og det passede hende fint.
Men hun ville komme hen til porten. Hun ville vise ham, -
- hvad hun havde opnået: Et nyt og bedre Manderlay.
Det var eksamensdag for Stanley og familien.
De havde opført sig pænt på det seneste, -
- men Stanley drak altid en øl med mr. Miller, -
- og ingen kunne hindre ham i at afsløre, hvad der var sket, -
- og ødelægge det hele.
Wilhelm var meget imod at lade de hvide tale med chaufførerne.
Men Grace trumfede det igennem. Hun stolede på dem.
Dumme nigger! Er du da helt uduelig?
Undskyld, mr. Mays.
Det var bare for sjov.
Der fik han dig.
Stanley Mays og familien bestod deres eksamen.
Samme aften erklærede Grace dem for rette amerikanere at være.
De måtte nu rejse, men valgte at blive.
Det var på tale at fastansætte familien og Stanley Mays.
Før de vidste af det, var dagene gået, og pengene sat i banken, -
- hvorfra stolte Timothy hentede dem til hest.
Niels og Sammy reparerede bilen ved at se helt bort fra manualen.
- Tak for alt. - Selv tak.
- Hvad gør I nu? - Det ved jeg ikke.
I kan jo altid blive gangstere igen.
- Hvor er mr. Robinson? - Nede i hytterne og tage afsked.
Grace var rørt over hans pludselige interesse for de tidligere slaver.
Men det føltes rigtigt, da de kørte.
Grace sagde farvel til magten.
Modige og stærke dine mænd og kvinder
hellere det end korn og vin
gør os værdige Gud i himlen
thi denne store jord er din
hjerter åbne som vore døre
med rund hånd og en sjæl så fri
Alabama, Alabama
dig i troskab hylder vi
Han kigger på dig.
- Nej. - Han kigger på dig.
- Nej. - Nu er gangsterne jo kørt.
Da du var chefen, var han gæst i dit rige.
Nu er du gæst i hans.
Jeg tror, han vil have dig nu.
Han skal have noget at spise. Jeg henter ham.
Vil du ikke have noget mad?
Stille, kvinde.
I Mams soveværelse huskede Grace Floras snak om intime detaljer.
Hos Munsierne fulgte samlejet de gamle skikke.
Det ville ikke være noget for Grace, -
- ikke med hendes moderne tanker om ligestilling mellem kønnene.
Men Grace havde efterladt sine progressive idealer ved bordet.
Nu skete endelig det, hun havde drømt om.
Men det var mere bizart end erotisk.
Grace besluttede sig for at holde fast i den tanke.
Vågn op, Timothy.
Timothys hest var kommet ud af stalden, og der var tændt bål, -
- mens Grace sov.
- Hvad er der sket? - Det kan jeg ikke sige.
Hvis De ønsker et klart svar, så spørg en anden.
- Gangsterne tog pengene. - Hvad?
Gangsterne tog pengene. Det er svaret.
- Det er da klar besked. - Ja, bestemt.
Hvad får dig til at tro, at de tog dem?
Da festen var forbi, rejste alle sig fra bordet -
- for at se pengene.
Timothy havde gemt dem bag den røde skrænt.
Han skulle holde øje med stedet, men han var der ikke.
Kassen var blevet fjernet. Den var tom.
En af gangsterne gravede den op under påskud af at tage afsked.
Men han kunne ikke gøre det alene.
En eller anden har fortalt ham, hvor kassen var.
Sammy ville ikke indrømme, at det var ham.
Selv om han var meget sammen med Niels.
Så begyndte alle at råbe og skrige...
...folk hidser sig op, og ingen hører efter.
Stanley Mays og familien slap vist væk.
Men Philomena og Bertie fik slemme snitsår.
Elizabeth er også død. Men det var nu et uheld.
Det var for tidligt, vi sendte pistolerne væk.
Vi var ikke helt klar endnu.
For en gangs skyld var Grace mundlam.
Hun bebrejdede sig selv sin smagløse kommentar til gangsterne -
- om at genoptage deres tidligere erhverv.
- Jeg kan ikke få liv i Timothy. - Det tror jeg gerne.
Han drak tre flasker sprut før middagen.
Munsierne drikker ikke.
Måske... gør de ved særlige lejligheder.
Her er godt nok liv og glade dage.
Sagde jeg ikke, jeg aldrig ville se Dem her igen?
Jeg er ikke kommet for at indgå forretninger, men for at afslutte en.
Jeg håber selvfølgelig, De vil indse, at jeg er en ærlig mand.
Jeg havde jo slet ikke behøvet at komme.
Her er Deres 80 procent.
En ganske pæn lille stak.
- Er det pengene fra vores høst? - Det vil jeg tro.
Det er jo den årstid.
Jeg tog et lille spil med en ung mand...
Jeg vidste, han kom herfra.
Så her kommer jeg med Deres andel.
Mon ikke De tog fejl af mig?
Hvem vandt De alle de penge fra?
Det er en dag siden nu. Jeg ville være kommet før...
...men jeg kørte forbi en sort bil med nogle herrer i mørke jakker.
De kørte efter mig og skreg, at jeg skulle dø.
At jeg var en svindler, som tog fra bunden.
Sikke en anklage at komme med. Det tog tid at slippe væk fra dem.
Hvem var det?
Det var en neger, som kom ridende. Hvad hed han nu?
Timothy...
Ja, nemlig.
Han hed Timothy.
Han er en Munsi. De spiller ikke om penge.
Det ved jeg godt. Det er jo inden for mit felt.
Det er umuligt at slæbe dem til spillebordet.
Men han er ikke en Munsi. Han er en satans karl.
Og det blev han ved med at være, uanset hvor meget han tabte.
Han fortalte alle, at han var en Munsi.
Pigerne faldt jo på stribe for hans Munsi- historier -
- om stolte afrikanere og kongeslægter.
Alle de gammeldags dyder. For ikke at nævne accenten.
Det gjorde det nemmere for ham at komme i seng med pigerne.
Jeg vil ikke engang udnytte Deres taknemmelighed. Sådan er jeg.
Jeg kan søreme også komme i tanke om et dagens motto.
Man siger, at Mansierne er mere veludrustede end Munsierne.
"Munsierne er fornemme og kolde, -
- men Mansierne, hvor kan de dog bolle."
Vi ses. Vi kan tale forretninger en anden god gang.
Grace slog straks op på siderne med inddelingen af Manderlays slaver.
Hvor stod Timothy? Jo, der stod et ettal.
En stolt slave, ligesom hun læste sidst.
Eller stod der nu også det?
Hun undersøgte håndskriften nøje -
- og sammenholdt det med syvtallet ud for Elizabeth.
Den behagesyge neger, kamæleonen, der var ekspert i -
- at tilpasse sin personlighed det, som beskueren ønskede at se.
Nu kunne Grace se det.
Der stod ikke et ud for Timothy, men syv.
Hun havde ønsket at se det som et ettal.
Der stod endda en bemærkning ud for Timothy:
"Vær på vagt, djævelsk snedig."
Kapitel 8, i hvilket Grace får hævn over Manderlay, og filmen slutter
Grace havde indkaldt alle på Manderlay til et sidste møde.
Hun havde besluttet sig for at forlade stedet for evigt -
- og køre med sin far, når han kom.
I er alle sammen kommet.
Jeg fik overtalt kollektivet til at samles og afholde to afstemninger.
Det kan ikke længere være mit anliggende.
- Det skal De ikke være sikker på. - Men det er jeg.
Jeg er kommet for at sige farvel.
I har afholdt to afstemninger, -
- og tilfældigvis har jeg netop to gaver med.
Afskedsgaver, om I vil.
Den første er de her.
Det er pengene fra høsten.
Faktisk er det 80 procent. En korthaj tog 20 procent i kommission.
Han narrede pengene fra en her fra Manderlay i et kortspil.
- Så det var ikke gangsterne? - Nej, det var det ikke.
Jeg vil ikke trække spændingen ud.
Den mand, som I havde valgt til at passe på kassen, gjorde det.
Han blev overmandet af lysten til at spille.
Formodentlig fordi han slet ikke er en Munsi...
...men en Mansi.
Hvor ubetydeligt det end måtte lyde.
Hvilket bringer mig til min anden gave.
Denne bog. Uanset om det smerter jer, må den frem i lyset.
I denne bog...
...som er den mest afskyelige bog, der nogensinde er blevet skrevet, -
- står Timothy opført som en behagesyg neger, -
- der kan ændre personlighed for at behage beskueren.
Jeg finder lige siden.
Det er side 104.
Hvor ved du det fra? Jeg troede ikke, at nogen slave havde læst denne bog.
Jeg har selv skrevet den.
Det er min pertentlige håndskrift.
Mam og jeg var meget unge, da krigen endte.
Vi var rædselsslagne for den nye lovgivning.
Var I rædselsslagne for den?
Vi forsøgte at forestille os den verden, som slaverne skulle ud i.
Var de klar til den verden?
Eller rettere sagt: Var den klar til dem?
Man lovede slaverne alt muligt, men vi troede ikke på det.
Mam bad mig så mindeligt om at skrive ned, -
- hvordan jeg syntes, det skulle være, hvis alle blev på Manderlay.
Men I forlængede jo slaveriet.
Det kan godt være. Men det var det mindste af to onder.
Vidste de andre, at du skrev bogen?
Dem i kategori to, tre og fem... har altid vidst det.
Et par stykker af de andre havde bedst af ikke at vide det.
Men nu ved alle det.
Jeg skrev Mams Lov, og det var til alles bedste.
Til alles bedste?
Hvor vover du at sige det?
Det er jo opskriften på undertrykkelse...
...og ydmygelse trykt sort på hvidt.
Jeg tror, De har læst den gennem de forkerte briller, miss Grace.
Hvis jeg må være så fri...
Så indviede Wilhelm Grace i det humane -
- ved det mindste af to onder:
Mams Lov. Den sikrede alle mad og husly -
- og lod dem klage over deres herrer, -
- i stedet for at de selv tog ansvar for deres triste skæbner.
Middagsmønstringen var et gode, -
- fordi pladsen var skyggefuld midt på dagen.
Inddelingen i kategorier fulgte de adfærdsmønstre, -
- som mennesker tyr til for at overleve undertrykkelse -
- og gøre deres liv nemmere.
Så en stolt neger, ikke at Manderlay havde haft mange, -
- overlevede ved at se sig selv som stolt og ved sin tro på, -
- at han var mere forfulgt end de andre.
Klovnenegeren vandt meget ved, at herren var forpligtet til at le.
Og de andre kategorier havde lignende fordele.
Penge blev forbudt, så man måtte spille om bomuldstotter, -
- så ingen familier gik fallit. Og så videre.
Til sidst var Graces hoved ved at eksplodere.
Men de er jo ikke frie! Det er det, der betyder noget.
Det er et filosofisk argument.
Og det leder mig til de to førnævnte afstemninger.
Er Mams Lov stadig relevant?
Vi blev enige om, at den desværre var om muligt mere relevant nu.
Amerika var ikke klar til at byde os velkommen -
- som ligeværdige for 70 år siden, og det er det stadig ikke.
Hvis det bliver ved som nu, er det ikke klart om 100 år.
Så vi besluttede at træde et skridt baglæns her på Manderlay...
...og genindføre den gamle lov.
Jeg går nu.
Hvad angår Deres afrejse, må jeg fortælle om den anden afstemning.
Som De ved, mistede vi Mam.
Desværre fik vi skræmt hendes efterkommere godt og grundigt væk.
Kort og godt: Vi mangler en ny Mam.
- Nej! - De fik hver eneste stemme.
Aldrig i livet.
Med al Deres idealisme ville De kunne trives med -
- at vogte over et menageri af skabninger, -
- der ikke kan overleve i den fri natur.
De troede jo, at forestillingen om et kollektiv ville være godt for os.
De var så sikker, at De tillod at bruge magt for at overbevise os.
Jeg håber ikke, at vi bliver nødt til at gøre det samme.
Hvad mener du? Vil I holde mig fanget her?
Kun indtil De forstår. Ligesom De ville have os til at forstå.
Porten er blevet repareret og låst.
Indhegningen er i god stand, men den er ikke særlig høj.
Det hegn...
Tænk Dem om.
To mænd med et rustent haglgevær og en legetøjspistol.
Hvor dumme tror De, vi er?
For dumme til at bygge en stige, hvis vi virkelig ville væk?
Grace havde spildt meget tid på mødet, og de kom ingen vegne.
Hendes far ville komme i sin bil ved porten klokken otte.
Det var om en halv time. Hun havde ingen stige.
Hun var helt alene, omringet af mange.
Hvordan skulle hun slippe ud fra Manderlay?
Hvornår stod en del af hegnet altid åbent?
Grace måtte straks skifte taktik, hvis hun ville nå sin aftale.
Godt. Så gør jeg, som I vil.
Ikke af mit hjertes godhed, men fordi det er min eneste mulighed.
Og bare rolig, jeg skal nok adlyde jeres elskede Lov.
Først må vi tage os af dagens sag: Timothy.
En slave fra kategori syv har begået et tyveri, der nær havde ruineret os.
Eftersom Mams Lov ikke angiver nogen straf for tyveri af penge, -
- må jeg være kreativ.
Hvad var det, du engang sagde, Flora? Noget med at plante en flaske vin.
Jeg tror, der er en flaske vin under Timothys saddel.
Tror I ikke det?
Så var det dét, jeg så der i går.
Minsandten om det ikke var en flaske vin.
Der var stadig ti minutter til, hendes punktlige far ville komme -
- og vente udenfor i et kvarter og ikke et sekund til.
Der var lige tid til en verbal afskedssalut.
Timothy, du skal ikke længere være stolt og tavs.
Klynk og råb op...
...og trygl mig om nåde...
...som den Mansi, du er.
Den Mansi, du foragter så meget.
Det er det had, som I nærer til jer selv, -
- som I aldrig får mig til at acceptere.
Du er en svindler, det laveste afskum.
Wilhelm og alle jer, der følger ham, forråder jeres egen race.
Jeg håber, at andre negre opdager jeres forræderi og straffer jer.
Jeg væmmes ved jer!
De har sikkert ret, miss Grace.
Det er sikkert ikke muligt at håne os nok.
Men jeg forstår ikke, hvorfor det gør Dem så vred.
Glemmer De ikke noget?
I har selv skabt os.
Det eneste, der kunne hindre hende i at piske til evig tid, -
- var urets muntre klokkespil, der meldte hendes fars ankomst.
Hun havde brug for hans støtte.
Manderlay var også et sted, som verden med fordel kunne undvære.
Grace genkendte sin fars håndskrift.
"Min kære pige," stod der.
"Så tog du endnu engang fusen på din far.
Først ventede jeg et kvarter, men jeg er for god af mig.
Så jeg gik hen til hegnet, bag buskene, -
- for at se, om du havde det godt.
Til min overraskelse så det ud, som om du havde godt greb om tingene.
Jeg er stolt af dig, min pige. Jeg håber, vi kan mødes en dag, -
- så du kan fortælle mig, hvad du mente med "nye tider" på Manderlay.
Kærlig hilsen din dumme, gamle far. "
Afstemninger er uovertrufne, -
- men det er sjældent muligt at bestemme klokken gennem debat.
Det var nu ganske tydeligt.
Grace måtte på få sekunder vælge, i hvilken retning hun ville flygte.
Og hendes forfølgere bar rent faktisk på fakler.
Grace havde travlt og så ikke Burt, den forrige flygtning -
- med et liberalt syn på andre racer, som ikke kom langt.
Grace var vred.
Manderlay var fastfrosset i et alt for negativt billede af landet.
Amerika havde utvivlsomt mange facetter.
Men at det ikke skulle være klart til at indlemme de sorte?
Det kunne man ikke påstå.
Amerika havde rakt hånden diskret frem, -
- og nægtede man at se den hjælpende hånd, -
- var man selv ude om det.
Oversættelse: Malene Hollnagel Scandinavian Text Service 2005
TIL MINDE OM HUMBERT BALSAN